Auta kaikkia tutkimaan uusia maailmoita ja ideoita.
Tue PBS-asemaasi.
Toista maailmansotaa käytiin monissa paikoissa,
liian monissa yhtä selontekoa varten.
Tämä tarina kertoo neljästä amerikkalaiskaupungista -
ja siitä, miten niiden asukkaat kokivat sodan.
Maailmassa on pahuutta.
Jos ei olisi,
meidän ei olisi tarvinnut yrittää rakentaa uskontoja.
Ilman pahuutta ei olisi Jumalaa.
MERIJALKAVÄEN PILOTTI
Ilman pahuutta ei tietenkään olisi sotaa.
Meidän ei tarvitse harkita sitä mahdollisuutta.
Pahuutta on aina olemassa.
Ja sotia käydään aina.
Koska ihmiset ovat aggressiivisia eläimiä.
Kun Minnesotan Luvernen,
Kalifornian Sacramenton, Connecticutin Waterburyn -
ja Alabaman Mobilen asukkaat menivät elokuviin maaliskuussa 1945,
he näkivät ja kuulivat sairaan ja väsyneen presidentti Franklin Rooseveltin.
Hän oli niin sairas ja uupunut, että ensimmäistä kertaa urallaan -
hän viittasi suoraan halvaukseen,
joka esti häntä seisomasta ilman jalkatukia.
Toivottavasti annatte minulle anteeksi,
että istun -
seuraavan esitykseni aikana,
mutta tiedän teidän ymmärtävän, että tämä on helpompaa minulle,
kun minun ei tarvitse raahata jaloissani neljää ja puolta kiloa terästä.
Lisäksi palasin juuri 8 700 kilometrin matkalta.
Rooseveltin voimat hiipuivat,
mutta hänen viestinsä oli voimakas.
Sota ei oltu voitettu vielä.
Tie Tokioon on pitkä ja kivinen.
Matka Tokioon on pidempi kuin Berliiniin -
sanan kaikissa merkityksissä.
Saksan päihittäminen ei tarkoita, että sota Japania vastaan päättyisi.
Päin vastoin meidän on oltava valmiina -
pitkään ja kalliiseen taistoon Tyynellämerellä.
Amerikkalaiset olivat taistelleet yli kolme vuotta,
ja kuolleiden, haavoittuneiden ja kadonneiden määrä -
oli kaksinkertaistunut vain D-Dayn jälkeen.
Natsit vaikuttivat olevan viimeinkin romahduksen partaalla,
mutta amerikkalaisia miehiä kuoli yhä heidän yrittäessään tuhota natsit,
ja liittoutuneet pelkäsivät, että viimeinen taistelu Japanin kanssa -
kestäisi vuosia.
Tulevina viikkoina -
kaksi miestä Mobilesta taisteli selviytyäkseen.
Eugene Sledge, joka oli selvinnyt Peleliun taistelun kauhuista,
joutui jälleen hornaan, kuten hän sitä kutsui.
Maurice Bell, joka oli ollut osa Tyynenmeren sotaa -
USS Indianapolisilla,
löysi itsensä historian keskipisteestä.
Daniel Inouye Honolulusta johti miehensä niin raivoisaan hyökkäykseen,
että jälkikäteen edes hän ei täysin ymmärtänyt sitä.
Alabaman Fort Depositista kotoisin oleva Glenn Frazier,
joka selvisi 3,5 vuotta kestäneestä julmasta vankeudesta,
sai tietää, että japanilaiset eivät olleet hänen ainoa vihollisensa.
Asukkaat Sacramentosta, Luvernesta,
Waterburysta, Mobilesta -
ja muista Amerikan kaupungeista -
tiesivät, että taistelukentiltä saataisiin lisää huonoja uutisia -
ennen kuin he uskaltaisivat toivoa tietävänsä, millaista olisi -
elää jälleen maailmassa ilman sotaa.
Muistan menneeni New Yorkiin junalla.
Missourin St. Louisin aseman -
laituri oli täynnä arkkuja,
jotka oli peitetty lipulla. Se itkettää nytkin.
Niitä oli silmänkantamattomiin juna-aseman laiturilla.
Menin lukemaan messinkilaatan,
ja siinä luki kaikki nimet.
Minä itkin ja itkin.
Miten ei voisi olla itkemättä?
Tyynenmeren kokemukset alkoivat San Diegosta.
Sitä tajusi, miten valtavaan paikkaan oli menossa.
Se ei olisi kuin Eurooppa,
missä oli maan ympäröimä ja paikoilla oli nimet.
Tämä paikka olisi nimetön paikka tyhjää täynnä.
Vain siellä täällä olisi maalänttejä.
Maaliskuussa 1945 merijalkaväen pilotti Sam Hynes oli 20-vuotias -
entinen Minnesotan yliopiston opiskelija, joka tuhansien nuorukaisten tapaan -
joutui aikuistumaan nopeasti sodan aikana -
ja läpäisi testin toisensa jälkeen matkalla kohti miehuutta.
Hän oppi elämään omillaan, meni naimisiin,
oppi torpedopommittajien lentämisen vaarallisen taidon -
ja sai komennon lähteä 9 600 kilometrin päähän Tyynenmeren toiselle puolen -
kohtaamaan viimeisen kokeensa, taistelun.
Hynes saapui Ulithiin, koralliatollille,
jonka merijalkaväki oli muuttanut pian alkavan -
Japanin Okinawan saaren hyökkäyksen kokoontumisalueeksi.
Se oli mahtava.
Se oli valtava.
Ankkuripaikka oli kilometrien kokoinen,
ja se oli täynnä kaiken kokoisia laivoja,
tukialuksia, taistelulaivoja, hävittäjiä ja risteilyaluksia.
En ollut ikinä nähnyt niin montaa laivaa.
Ihan kuin olisi nähnyt kaiken voiman omassa kulmassaan.
Vastustajan kulmassa ei ollut lainkaan voimaa.
96 kilometrin pituinen Okinawa,
melkein puolen miljoonan siviilin kotipaikka,
oli väylä Japaniin.
Liittoutuneet tiesivät, että se piti vallata -
ennen kuin he voisivat edetä kotisaarille,
ja he kokosivat suurimpia invaasiojoukkoja sitten D-Dayn.
Joukkoihin kuului 1 500 alusta -
ja yli puoli miljoonaa miestä.
Päivä päivältä maaliskuussa 1945 -
amerikkalaiset ja brittisota-alukset ampuivat luoteja ja ammuksia Okinawaan.
Saaren puolustajia ei juurikaan näkynyt.
Liittoutuneiden suunnittelijat eivät olleet varmoja, mihin olivat ryhtyneet.
Mutta he tiesivät puolustajien olevan saarella.
Poteroissa oli yli 100 000 miestä -
valmiina kuolemaan keisarinsa puolesta.
Japanin itsemurhalentäjät heidän yläpuolellaan -
olivat myös valmiita kuolemaan hänen puolestaan.
Lentoetäisyydellä Okinawasta oli lähes 100 japanilaista lentokenttää,
ja lähes 5 000 sotakoneen pilotit -
valmistautuivat uhraamaan itsensä -
ja viemään mukanaan mahdollisimman monta amerikkalaista merisotilasta.
Heidät oli koulutettu lentämään koneensa yhteen suuntaan ilman paluuta.
Kun he lähtivät jahtaamaan laivaa tai jotain,
he pitivät hautajaisensa ennen lähtöään.
He tiesivät, etteivät he palaisi koskaan.
He ajattelivat, että jos he uhraisivat sillä tavoin elämänsä -
maansa puolesta,
he pääsisivät automaattisesti erityiseen paikkaan taivaassa.
Mikä ei ollut totta.
Matruusi Maurice Bell Alabaman Mobilesta -
toimi tykkimiehenä -
risteilijä USS Indianapolisilla Okinawan lähellä.
31.3. itsemurhalentäjät yrittivät tuhota sen.
Katsoin oikealle -
ja näin yhden pienen pilven taivaalla.
Näin lentokoneen lentävän pilvestä,
ja se oli japanilainen itsemurhalentäjä.
Samalla hetkellä, kun näin hänet,
hänen täytyi huomata laivamme, koska hän kääntyi syöksyyn -
ja tuli suoraan alas.
Näytti siltä, että hän tuli suoraan -
kohtaan, jossa minä istuin.
Mies takanani alkoi ampua sitä,
ja sitä näki, miten valojuovaluodit osuivat siihen.
Lentokone ponnahti laivasta,
mutta moottori ja pommi menivät kannen läpi.
Ne menivät kolmannen messin läpi,
ja siellä oli kolme, neljä tai viisi miestä -
syömässä pöydän ääressä.
He kaikki kuolivat.
Pommi meni koko laivan läpi -
veteen ja räjähti siellä.
Reiän halkaisija oli kuulemma -
niin iso, että sen läpi olisi voinut ajaa puoliperävaunulla.
Yhdeksän merimiestä kuoli,
29 haavoittui.
Indianapolis lähetettiin Ulithiin rungon korjaamista varten -
ja lopulta se lähetettiin Tyynenmeren toiselle puolen -
Mare Islandiin lähelle San Franciscoa lisäkorjauksia varten.
Sillä välin Okinawan pommitus jatkui.
Invaasion piti alkaa 1.4.
Oli ilta ennen pääsiäissunnuntaita, 1.4.
MERIJALKAVÄKI
Tokion Ruusu, japanilaisten puhuja,
oli radiossa.
Japanilaisten erikoishyökkäyskoneet lähtivät myöhään torstaina...
Normandian jälkeen -
he eivät tienneet, että saavuimme.
Olimme matkalla Okinawaan,
ja Tokion Ruusu kertoi meille,
että he tiesivät meidän tulevan -
ja että he järjestäisivät meille pääsiäisjuhlan saapuessamme -
ja että he odottivat meitä.
Siitä sai kylmiä väreitä.
Merijalkaväen aliluutnantti Joseph Vaghi Connecticutista -
haavoittui Omaha Beachillä,
ja oli yksi 60 000 sotilaasta ja merijalkaväen sotilaasta,
jotka kulkivat kohti saarta sinä aamuna.
Hän palasi vapaaehtoisesti taistelemaan.
Kun purku viimein alkoi, oli hiljaista.
Maihinnousualukset menivät perille, ja kävelimme rantaan.
En voinut uskoa sitä.
Japanilaiset eivät enimmäkseen ampuneet.
Neljän divisioonan 75 000 miestä nousi sinä päivänä maihin.
Veteraanit eivät uskoneet tuuriaan.
Mobilesta kotoisin oleva merisotamies Eugene Sledge joukkueineen -
oli osa maihinnousua.
He olivat niin helpottuneita, että he lauloivat "Little Brown Jug" -laulua,
kun he purkivat tarvikkeensa ja lähtivät sisämaahan.
Heitä oli varoitettu,
että he menettäisivät todennäköisesti kahdeksan kymmenestä miehestä -
ennen kuin he pääsisivät rannalta.
He eivät menettäneet yhtään.
Myös maasto oli mukava yllätys.
Sledge muisteli: "Se oli penkereinen pastoraali,
kuin itämainen maisemakortti."
"Sää oli viileä,
ja siellä tuoksui männylle,
mikä muistutti minua kodista.
Se oli kaunis saari.
Oli vaikea uskoa,
että siellä taisteltaisiin."
Amerikkalaisten jalkaväki ja tankit -
kulkivat saaren halki jakaen sen kahteen osaan.
Sledge ja merijalkaväen sotilaat kulkivat pohjoiseen -
tarkistamaan saaren keski- ja pohjoisosat,
armeija kääntyi etelään kohti japanilaisten pääpuolustuslinjaa,
missä he alkoivat kohdata yhä voimakkaampaa vastustusta.
Menkää!
Merijalkaväellä oli yhä kädet täynnä.
Taivas on täynnä ilmatorjuntatykkejä, kun japanilaiset hyökkäävät -
Okinawan invaasiota tukevien alusten kimppuun.
Koneet syöksyvät -
ja vihollisten pommit osuvat vaarallisen lähelle.
Matalalla lentävä vihollinen kiitää kohti sotalaivakohdettaan.
Osuvatko aseet siihen ennen kuin se saapuu kohteeseensa?
Kyllä, siihen osui! Se on tulessa ja törmää!
6.4. -
Japani aloitti uuden taktiikan laivoja vastaan.
Ei enää yksittäisiä itsemurhalentäjiä, vaan satoja koneita,
jotka putosivat taivaalta hyökäten laivuetta kohtaan.
Japanilaiset kutsuivat näitä kuolettavia lentoja -
kelluviksi krysanteemeiksi.
Päivän loppuun mennessä -
he olivat vaurioittaneet vakavasti 17 amerikkalaisten alusta -
ja tappaneet 367 merimiestä.
Menetimme enemmän aluksia -
ja merimiehiä,
ja se oli kauheaa.
Se oli yksi kamalimmista osista Tyynenmeren taistelua.
Kun Okinawan maataistelu kiihtyi,
kelluvat krysanteemit saapuivat uudestaan ja uudestaan -
ja vaativat veronsa miehiltä ja laivoilta.
Jos Japaniin hyökättäisiin, tiesimme, että kuolisimme.
He antoivat myöhemmin komennon,
että jos amerikkalaiset tai liittoutuneet saapuisivat kotimantereelle...
SOTAVANKI
...he ampuisivat kaikki sotavangit. Hyväksyimme siis kohtalomme.
Glenn Frazier oli yksi 168 000 liittoutuneiden sotavangista -
yhä japanilaisten käsissä.
Hän oli ollut vankina Bataanin antautumisesta asti -
keväästä 1942.
Hän oli neljännellä sotavankileirillään Japanin Tsurugassa,
Tokion lounaspuolella Japaninmeren rannalla.
Eräänä päivänä vartijat antoivat 50 vangin -
pestä likaiset vaatteensa meressä.
He istuivat ja odottivat vaatteidensa kuivuvan,
kun tukialuksen amerikkalaiset pommittajat saapuivat hyökkäämään satamaan.
Juoksimme pois varastosta sataman päähän -
ja olimme raiteilla,
ja vilkutimme. Tiesimme silloin,
että lentotukialukset olivat lähellä.
Tiesimme myös, että loppu oli lähellä.
Se ei helpottanut tunnettamme siitä, mitä oli tapahtumassa.
Meidät uhrattaisiin.
Keskeytämme ohjelman CBS World Newsin ylimääräisen -
uutistiedotteen vuoksi.
Uutistoimisto on juuri kertonut, että presidentti Roosevelt on kuollut.
Presidentti kuoli aivoverenvuotoon.
Tiedämme tähän mennessä, että presidentti kuoli -
Georgian Warm Springsissä.
Voimme kaikki kertoa, missä olimme, kun kuulimme, että Roosevelt kuoli.
Presidentti Roosevelt todella -
piti koko Yhdysvaltoja yhdessä.
Kun hän aloitti puheensa takkatulen ääressä,
olimme kaikki radion ympärillä,
ja me kaikki kaipasimme häneltä johtajuutta.
Hän luotsasi meidät laman läpi,
joten ajattelimme,
että hän luotsaisi meidät myös sodan läpi.
ROOSEVELT KUOLLUT!
Kun hänen uutisoitiin kuolleen huhtikuussa,
se oli kamala isku koko maalle.
Se oli katastrofi,
koska hän oli ainoa tuntemamme presidentti ensimmäisiltä 12 tai 13 vuodeltamme.
Vanhempani olivat republikaaneja -
ja vihasivat häntä. Minä pidin hänestä, kuten monet nuoret.
Hän oli Amerikan kasvot -
ja sanoi: "Kaikki selviää vielä."
Seisoin aaltopeltivajan ulkopuolella vastapäätä pientä salmea -
Saipanin ja viereisen Tinianin saaren välissä -
ja tunsin suurta menetystä.
Ennen kaikkea ajattelin: "Miten jatkamme sotimista,
kun ylipäällikkömme on kuollut?"
ROOSEVELT KUOLLUT!
Olimme kaikki surullisia.
Ei niinkään siksi, että hän oli poissa -
vaan sen ironisuuden vuoksi.
Jos hän olisi kuollut pari kuukautta myöhemmin...
JALKAVÄKI
...hän olisi nähnyt toimiensa tuoman menestyksen.
Miehet 100. ja 442. joukoista,
amerikanjapanilaisesta yksiköstä, joka oli jo ansioitunut -
Italian ja Ranskan taisteluissa,
olivat Pohjois-Italian vuorilla,
kun he kuulivat Rooseveltin kuolemasta.
Hän oli allekirjoittanut käskyn, joka lähetti monien perheet -
vankileireille, joista monet heistä tulivat,
mutta hän myös antoi heille mahdollisuuden -
osoittaa uskollisuutensa taistelukentällä.
He päättivät muistaa sen FDR:n.
Muistan sen päivän,
koska kun saimme sanan,
yhtäkkiä joukkueeni miehet -
pukivat pistimensä ylleen.
Sanoin: "Mitä täällä tapahtuu?"
Hän sanoi: "Meidän on tehtävä tämä vanhuksen muistolle."
He nousivat ja ryhtyivät hyökkäämään.
Komppanian komentaja kutsui radiolla:
"Mitä helvettiä te teette?"
JALKAVÄKI
"Teidän ei pidä hyökätä." Sanoin: "Kapteeni, heitä ei voi estää."
He kaikki etenivät vanhuksen puolesta,
miehen, jota he eivät koskaan tavanneet.
Monet amerikkalaiset niin ulkomailla kuin kotona -
eivät edes muistaneet nimeltä heidän uutta ylipäällikköänsä -
Harry Trumania.
Kaikki kyytiin!
Minun oli vaikea sopeutua ajatukseen siitä, että palaisin kotiin.
Laskeuduin Washington DC:hen.
Paperini prosessoitiin siellä,
ja lähdin junalla Union Stationilta Louisianaan,
missä Jackie oli.
Hävittäjälentäjä Quentin Aanenson Minnesotan Luvernesta -
pääsi kotiin lomalle huhtikuussa.
Hän oli ollut lähes jatkuvasti taistelussa Euroopassa -
D-Daystä lähtien, kymmenen kamalaa kuukautta,
joiden aikana hän tappoi miehiä, näki ystäviensä kuolevan -
ja melkein romahti epätoivosta.
Hän odotti, että hänet komennettaisiin pian taisteluun,
tällä kertaa Tyynellemerelle.
Hän halusi epätoivoisesti tavata Jackie Greerin,
louisianalaisen tytön, keneen hän rakastui -
ennen ulkomaille lähtöään.
Hänen kirjeensä pitivät Aanensonin selväjärkisenä.
Rukoilin häntä tulemaan takaisin,
ja tuntui siltä, että rukouksiini vastattiin.
Kävelin kadulla ja näin häämekon ikkunassa.
Menin sisään, ostin mekon,
lähetin sen äidilleni ja sanoin: "Säilytä tätä minulle.
Tarvitsen sitä."
Nyt nämä kaksi kohtaisivat jälleen.
Minun täytyi tottua siihen, etten ollut sodassa.
Hiljaisuuteen oli vaikea tottua.
Mutta se oli jännittävä ja uskomaton hetki.
Olin elossa, ja Jackie oli siinä.
Ensimmäisenä iltana olimme olohuoneessa,
ja hän kosi minua virallisesti.
Jostain syystä minua ujostutti -
enkä saanut sanottua myöntävää vastausta.
En tiedä, miksi, koska olin sanonut niin -
jo yhdentoista kuukauden ajan.
Kun epäröin,
hän sanoi: "Päätä nyt."
Hauskinta oli, että ovi tuolini vierellä oli suljettu,
ja toisella puolen ovea oli sänkyni,
jolla se upea häämekko lepäsi.
Aioin lähteä takaisin sotaan.
En halunnut kohdata ajatusta, että hänestä tulisi -
leski parissa kuukaudessa.
Mutta mitä enemmän puhuimme asiasta,
sitä varmemmin tiesimme, että halusimme avioitua heti.
Avioiduimme 17.4.,
kaksi ja puoli viikkoa paluuni jälkeen -
Baton Rougen metodistikirkossa.
Kun näin hänen tulevan käytävää pitkin,
tunsin uskomattoman suurta iloa.
NEUVOSTOARMEIJA LÄPÄISI HITLERIN ITÄRINTAMAN
Uskomattomasti etenevään Venäjän armeijaan -
kuuluu runsaasti tykistöä.
Tällaista sotaa venäläiset käyvät matkallaan kohti Berliiniä.
Huhtikuun 1945 puoliväliin mennessä -
neuvostojoukot olivat vain 48 kilometrin päässä Berliinistä -
ja olivat päättäneet kostaa -
heidän kotimaassaan tapahtuneet natsien kauhuteot.
Kenraali Dwight Eisenhower määräsi,
että hänen komentamansa armeijat -
eivät kulkisi suoraan kohti Saksan pääkaupunkia.
Kaupungin valtaamisen kuolettava tehtävä lankeaisi puna-armeijalle.
Hitler käski kansaansa vastustamaan loppuun saakka.
"Jokainen kykenevä mies puolustaa jokaista kylää -
ja kaupunkia", hän sanoi.
Euroopassa olevien amerikkalaisten taistelut ja tappaminen jatkuivat.
Oli kamalaa -
tietää, että sota päättyisi -
ja että piti kannustaa miehiään jatkamaan.
100. ja 442. joukkue -
oli yhä Pohjois-Italian vuorilla -
iskemässä siellä olevien viimeisten saksalaisten kimppuun.
Meillä oli päämäärä, korkea vuori.
Kun kiipesin ylös,
tunsin yhtäkkiä, miten joku löi minua kylkeen.
Ainakin luulin niin.
Kaaduin, nousin ja jatkoin liikkumista.
Luoti meni vatsani läpi.
Se tuli ulos puolen sentin päässä selkärangastani.
Kolme konekivääriasemaa tulitti kohti Inouyeta,
kun hän johti miehiään ylös rinnettä.
Hän heitti kranaatin tuhotakseen ensimmäisen,
ja tappoi sitten miehistön konepistoolillaan.
Hän vaiensi seuraavan aseen kahdella kranaatilla.
Kun Inouye irrotti vielä yhden sokan -
ja valmistautui heittämään sen kolmanteen konekivääriasemaan,
saksalaisten sirpaleet melkein irrottivat hänen oikean kätensä.
Jollain tapaa hän irrotti kuolleet sormensa vasemmalla kädellään -
kranaatin ympäriltä ja heitti sen -
ja jatkoi sitten matkaa kukkulaa ylöspäin.
Miesten -
ja komppaniani komentajan mukaan -
sekosin hetkeksi.
Nostin aseeni.
Minulla oli konepistooli -
vasemmassa kädessäni ja lähestyin -
viimeistä konekivääriasemaa tulittaen.
Veri roiskui.
Uskoakseni se oli kamala näky.
Lopulta jalkaani osui,
ja minä kierin alas mäkeä, ja se päättyi siihen.
Saksalaiset sotavangit pakotettiin -
kantamaan Inouye alas mäkeä.
Hänelle annettiin niin paljon morfiinia,
että kun kenttäsairaalan kirurgit -
ryhtyivät amputoimaan hänen revittyä käsivarttaan,
hänen täytyi kestää se ilman puudutetta.
Kipu oli niin voimakasta, hän muisteli:
"että kuolema ei tuntunut kovin kamalalta idealta."
Sain lopulta 17 verensiirtoa.
Ennen kuin he antoivat verta, he näyttivät pullon.
Pullossa oli etiketti,
jossa luki nimi, sotilasarvo, sarjanumero ja yksikkö.
Pullossa luki hieno nimi,
Thomas Jefferson Lee, sarjanumero, 92. divisioona.
92. divisioona -
oli yksikkö, jonka kanssa taistelimme edellisessä taistelussa,
ja he kaikki olivat afroamerikkalaisia.
Kaikki näkemäni pullot olivat 92. divisioonalta.
Sain siis 17 pulloa hyvää afroamerikkalaista verta.
Ja tässä minä nyt olen.
Daniel Inouye sai kunniamitalin -
sankaruudestaan tulituksen alla.
Hän sai sen 55 vuotta myöhemmin,
kun hän toimi Havaijin senaattorina kuudetta kauttaan.
VENÄLÄISET PAINAVAT BERLIINIIN
Sillä aikaa Euroopan tapahtumat liikkuivat eteenpäin niin nopeasti,
että ihmisten kotona oli vaikeaa pysyä perässä.
Viimeisellä kiertueellaan matkalla Berliiniin -
venäläiset joukot horjuttavat saksalaisia.
ITÄ KOHTAA LÄNNEN
25.4. amerikkalaiset ja neuvostojoukot yhdistivät voimansa -
Torgaussa Elbe-joen varrella.
Saksa oli jaettu kahtia.
Seuraavana päivänä neuvostojoukot aloittivat hyökkäyksensä Berliiniin.
Aamulla 30.4. -
venäläiset taistelivat tiensä Reichstagiin,
joka oli Saksan voiman symboli.
Alle kilometrin päässä romun alla -
Adolf Hitler ja hänen lähimmät neuvonantajansa olivat bunkkerissaan.
Sinä iltapäivänä Hitler nimitti amiraali Karl Donitzin -
seuraajakseen ja ampui itseään suuhun.
Vain hänen fanaattisimmat seuraajansa jatkoivat taistelemista.
D-Dayn aamuna Eisenhower jakeli joukoilleen -
yleiskäskyn, joka on kuin lentolehtinen, ja kaikki lukivat sen.
Siinä hän sanoi: "Me olemme lähdössä mahtavalle ristiretkelle,
jota varten olemme valmistautuneet monta kuukautta."
Ensin kukaan meistä ei uskonut,
että se oli kuin ristiretki, koska pelasimme noppaa,
ajattelimme naisia kaiken aikaa,
joimme itsemme humalaan ja sen sellaista.
Se ei ollut ristiretki.
Siinä ei ollut mitään uskonnollista.
Kun he viimein pääsivät Ranskasta Saksan puolelle -
ja näkivät Saksan kuolemanleirit,
he ymmärsivät, että he olivat -
olleet jollain ristiretken tapaisella,
vaikkei kukaan kutsunut sitä sillä nimellä.
Siinä alkoi olla järkeä.
En ole varma, tekikö se asiasta paremman. Se saattoi pahentaa asiaa.
Sen näkeminen, että toimemme -
puolustivat jaloa ideaa.
Kun puna-armeija liikkui Itä-Euroopan läpi -
edellisenä kesänä -
se löysi Puolan Majdaneckista -
ensimmäiset todisteet natsien teollistetusta barbaarisuudesta.
Krematoriosta löydettiin tuhansien ihmisten tuhkat.
Amerikan ja Britannian lehdistö vähätteli asiaa -
ja ajatteli neuvostoliittolaisten liioitelleen.
Edes natsit eivät voisi olla niin murhanhimoisia.
Huhtikuun 1945 loppuun mennessä -
yli sata leiriä ja alaleiriä vapautettiin.
Auschwitz, Treblinka, Ravensbruck,
Ohrdruf, Buchenwald,
Bergen-Belsen, Nordhausen, Dachau.
5.5. amerikkalaisten 11. panssaridivisioonan tiedustelupartio -
saapui Itävallan Mauthauseniin.
He löysivät yli 110 000 -
epätoivoista niin kutsuttua Saksan vihollista,
miehiä, naisia ja lapsia -
piikkilangan takana.
Monet olivat liian heikkoja seisomaan.
Sotamies Burnett Miller Sacramentosta oli paikalla ja näki kaiken.
Heillä oli kylttejä, joissa luki:
"Tervetuloa amerikkalaiset, pelastitte meidät." Sellaista.
Piiritimme leirin, ja sieltä tuli joukko ihmisiä,
jotka olivat melko hyvässä kunnossa ja kerjäsivät ruokaa.
Annoimme heille sen, mitä meillä oli,
tiivisteruokaa,
ja se sai elimistön sekaisin osalta heistä -
ja tappoi heidät.
Olen varma, että olimme vastuussa usean sadan ihmisen kuolemasta -
vain antamalla heille tiivistettyä ruokaa.
Menimme kellariin, ja siellä oli suuria uuneja -
ja kasoja, mitkä näyttivät polttopuilta.
Ne olivat jäykistyneitä ruumiita,
jotka oli tarkoitus polttaa uuneissa.
Toisiin parakkeihin menneet miehet -
palasivat sokissa, ja osa voi pahoin.
Sairaala oli täynnä kuolevia,
ja ihmiset eivät päässeet pois sängyistään ja olivat kamalassa kunnossa.
Myöhemmin näin suuren ojan, joka oli täynnä ruumiita.
Osa teki kuolemaa, osa yritti varastaa ruokaa.
Vartijat olivat hajallaan,
ja näimme yhden vartijan menevän taloon.
Jahtasimme häntä, ja hän oli upseeri.
Siellä olevat vangit repivät hänet kappaleiksi,
tappoivat hänet siihen paikkaan.
Asuimme Mauthausenissa,
joka oli idyllinen pieni itävaltalainen kaupunki joen varrella,
mutta leiri haisi kaupunkiin.
Kyläläiset sanoivat, etteivät tienneet mitään -
leiristä, ja paikallinen pappi sanoi,
ettei tiennyt mitään leiristä,
ja tiesin, että se oli valhe, koska leirin pystyi haistamaan.
Kuoleman pystyi haistamaan.
Se oli kamala kokemus.
Silloin ainakin minä ajattelin,
että ponnistelumme olivat vaivan arvoiset.
Kaiken takana oli oikea syy.
Ihmisiä kohdeltiin epäinhimillisesti.
Toiset amerikkalaiset todistivat samanlaisia kauhutekoja muissa leireissä.
Ray Leopold, juutalainen lääkintämies Waterburysta,
kuului 28. jalkaväkidivisioonaan.
Olimme -
lähellä Hadamarin -
keskitysleiriä.
Samaan aikaan huomasimme, että kukkulalla -
oli rakennus,
jota burgermeister kutsui mielisairaalaksi.
Menimme sinne, ja se oli totta,
siellä oli mielisairaala,
tai se oli sitä aluksi, mutta se oli paikka,
jossa ihmisille tehtiin lääketieteellisiä kokeita.
En voi kuvailla, mitä näin siellä.
Se vaikutti minuun syvästi,
ja uskon, että se vaikutti myös -
seurassani olleisiin miehiin.
Minua harmitti,
että Geneven sopimus kielsi minua tappamasta.
Mielestäni se oli -
kamalin ihmiskoe,
jota maan päällä on tapahtunut.
Näin yhden niistä kamalista paikoista,
missä kuolevia ja kuolleita pidettiin -
ja ruumiit oli pinottu kuin polttopuut.
Se oli Ludwigslustin pikku kaupungissa.
Pakotimme yhteisön saksalaiset -
hakemaan ruumiit ja hautaamaan ne puistoon -
linnan eteen, jotta he eivät unohtaisi koskaan.
Annoimme heille kristityt ja juutalaishautajaiset,
mutta kyläläiset toteuttivat ne.
Pakotimme saksalaiset siihen.
Täällä on henkilöitä, jotka sanovat, että sitä ei tapahtunut.
Se tapahtui.
Näin sen. Minä tiedän.
Se tapahtui.
Vuonna 1933 Euroopassa oli yhdeksän miljoonaa juutalaista.
Vuoteen 1945 mennessä kaksi kolmesta kuoli.
Tuhansia juutalaisyhteisöjä pyyhittiin pois maan päältä.
Hitlerin hallinto myös teurasti noin kaksi miljoonaa ei-juutalaista puolalaista.
He murhasivat yli neljä miljoonaa neuvostoliittolaista sotavankia -
sekä satojatuhansia vajaakykyisiä,
poliittisia vastustajia, homoseksuaaleja, romaneja,
Jehovan todistajia ja orjatyöläisiä -
kaikista valloittamistaan maista.
Sen laajuus...
Emme koskaan tienneet, miten laajamittaista -
Hitlerin Eurooppaan tuoma kauhu oli -
varsinkin juutalaisille.
Siellä aloimme ymmärtää.
Meillä ei ollut aavistustakaan,
että lopputulos oli kuusi miljoonaa kuollutta juutalaista.
Se kauhu on yhä kanssani.
Ei ole anteeksipyyntöä,
joka voisi sovittaa sen, mitä näin.
8.5., kolme päivää sen jälkeen,
kun Burnett Millerin yksikkö saapui Mauthauseniin,
Saksa antautui lopultakin.
Euroopan sota oli päättynyt.
Hitlerin lupaama tuhannen vuoden valtakunta -
kesti alle 12 vuotta.
8.5.45
Kenraali Eisenhower kertoi minulle,
että Euroopassa liehuvat vapauden liput.
Tämä on vakava mutta kunniakas hetki.
Kunpa Franklin D. Roosevelt olisi näkemässä tämän.
SAKSA ANTAUTUU
Aseet Vaimenevat, Antautuminen Vahvistettu
SAKSA LUOVUTTAA
NATSIT LUOVUTTAVAT
Saksa Antautuu Liittoutuneille
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
"Newyorkilaiset riemuitsivat -
ja repivät tonneittain paperia kaduille heitettäväksi,
mutta täällä uutinen otettiin vastaan hiljaisella arvokkuudella ja hurskaudella.
Yksi toisensa jälkeen liput nousivat Main Streetille,
ja kauppojen työntekijät poistuivat hiljaisesti,
kun liikkeet lukittiin päiväksi.
Kukaan ei huutanut tai riemuinnut.
Melkein kaikki menivät kotiin.
Saavutetun voiton ansiosta tunnettiin hiljaista riemua,
mutta iloa lievensi tieto siitä,
että toista suurta sotaa ei oltu vielä voitettu."
Sillä ei ollut merkitystä Okinawalle.
Japanilaiset eivät taistelisi yhtään vähempää,
koska Hitler oli poissa pelistä.
Luulen, että olimme tyytyväisiä,
koska päihitimme heidät -
ja voisimme kääntää koko huomiomme tähän porukkaan,
mutta sen lisäksi kukaan ei ollut kovin innoissaan.
"Natsi-Saksa olisi voinut olla kuussa.
Kukaan ei välittänyt Okinawalla.
Mietimme vain sitä,
että japanilaiset taistelisivat viimeiseen mieheen, kuten he olivat tehneet aiemmin,
ja että Japani oli valloitettava,
ja tilanne siellä olisi luultavasti yhtä hirveä."
Eugene Sledge.
Okinawan taistelu ei sujunut hyvin.
Merijalkaväki oli hoitanut saaren pohjoisen ja keskiosan -
huhtikuun puoliväliin mennessä.
Mutta etelässä armeija ei onnistunut -
räjäyttämään japanilaisia pääpuolustusasemistaan -
Shurin aidatun kaupungin kalkkiharjanteilta.
Merijalkaväki, jota japanilaisten itsemurha- ja muut lentäjät pieksivät,
vaativat, että armeija -
nousisi maihin japanilaisten rintamalle,
jotta heitä kohtaan hyökättäisiin kahdelta puolelta samaan aikaan.
Armeijan komentaja kieltäytyi.
1.5. -
Eugene Sledgen joukkue, ensimmäinen merijalkaväkidivisioona,
lähetettiin etelään -
tukemaan amerikkalaisten rintaman keskiosaa.
"Joukko miehiä lähestyi meitä tien toisella puolella.
He olivat 27. jalkaväkidivisioonan 106. rykmentistä,
jonka me vapautimme.
Heidän surulliset kasvonsa paljastivat, missä he olivat olleet.
He olivat toivottomia, likaisia, synkkiä,
tyhjäkatseisia ja jännittyneitä.
Kun he kulkivat ohitsemme, kiinnitin huomiota yhteen pitkään, laihaan tyyppiin.
Hän sanoi väsyneesti: 'Siellä on yhtä helvettiä, merisotilas.'
Sanoin kärsimättömästi:
'Tiedän. Olin Peleliussa.'
Hän katsoi minua ilmeettömästi ja jatkoi matkaa."
Japanilaisten luodit viuhuivat, kun merisotilaat yrittivät suojautua.
Vanhat ystävät, jotka taistelivat Sledgen rinnalla Peleliussa, kuolivat.
"Korvaavat luutnantit kuolivat tai haavoittuivat -
niin säännönmukaisesti", hän muisteli,
"että näimme heidät jaloillaan vain muutaman kerran -
emmekä saaneet tietää heidän nimiään."
Merijalkaväki kulki kohti Shuria -
räjäyttäen ja polttaen vihollisensa piilopaikoistaan -
yksi harjanne, kylä ja salaoja kerrallaan.
"Oli vaikeampaa palata -
joka kerta, kun keräsimme varusteemme jatkaaksemme matkaa.
Lisääntyvä taisteluun palaamisen pelko vaivasi minua.
Se oli piinallisten ja jatkuvien -
sotapainajaisten aihe.
Ne ovat vainonneet minua vuosia.
Uni on aina sama. Palaan rintamaan -
sinä verisenä toukokuuna Okinawassa."
Okinawassa tapahtui kamalia.
Mutta kun on lentokoneessa taistelun yläpuolella,
ei näe kamalia asioita.
Näin savua ja räjähdyksiä.
Sitä näkee tuhoa.
Hävityksen voi kuvitella, mutta sitä ei näe.
Ei näe tuhansia kuolleita siviilejä,
kuolleita japanilaisia -
tai edes omia kuolleitamme.
Pudotin pommeja rakennuksiin, jotka räjähtivät.
Jos joku oli sisällä niissä,
niin kaiketi tapoin jonkun.
En tiedä. Haluaisin ajatella, ettei niin ollut,
mutta minulle maksettiin ihmisten tappamisesta.
Eugene Sledge ja hänen merisotilastoverinsa olivat jumissa -
vain 19 metrin päässä vihollisrintamasta. Heitä tulitettiin kolmelta sivulta -
Sugar Loaf Hillin rinteellä, joka oli keskeinen Shurin puolustukselle.
Tykistötuli paljasti puoliksi haudattuja japanilaisruumiita -
ja repi kuolleita merisotilaita kappaleiksi.
Vettä satoi yli 30 senttiä viikossa -
ja se huuhtoi toukkia ja ulostetta merisotilaiden poteroihin.
Lemu oli kammottava.
Se ei hellittänyt koskaan vaan jatkui päivä päivältä.
"Jos merisotilas liukastui ja liukui alas mutaista harjannetta,
hän luultavasti oksensi päästyään pohjalle.
Näin usean miehen seisovan kauhuissaan,
kun isot toukat kaivautuivat heidän mutaisten housujensa taskuista,
ammusvyöltään, punoksistaan ja sen sellaisesta.
Emme puhuneet niistä asioista.
Ne olivat liian kamalia ja kuvottavia jopa karaistuneille veteraaneille.
Uskon, että olimme helvetin likakaivossa."
Lähes 3 000 amerikkalaista kuoli Sugar Loaf Hillin valtauksessa.
Se on enemmän per neliömetri kuin missään muualla sodan aikana.
Toukokuussa japanilaiset aloittivat tarkoin toteutetun perääntymisen -
Shurin rintamalta.
He perääntyivät noin 15 kilometriä edelliseen linnakkeeseensa,
toiseen harjanneryhmään saaren eteläisessä kärjessä.
Meni vielä kolme viikkoa ennen kuin sen viimeiset puolustajat -
tapettiin ja heidän komentajansa tekivät itsemurhan.
Siihen mennessä 92 000 japanilaissotilasta -
ja jopa 100 000 okinawalaissiviiliä olivat kuolleet.
Eugene Sledgen K-komppanian Okinawaan saapuneesta -
235 jäsenestä vain 26 selvisi haavoittumatta.
Kuolleet korvanneista 254 miehestä -
vain 24 oli jäljellä.
Lopulta -
yli 12 000 amerikkalaista kuoli -
ja 60 000 haavoittui.
Luvut olivat Tyynenmeren sodan pahimmat.
Kuolleiden joukossa olivat korpraali J. J. McCarthy Waterburysta,
kersantti Jeff Fleming Sacramentosta,
korpraali Lowell Reu Luvernesta -
ja sotamies Ernest Roy Mobilesta.
Kun liittoutuneet valmistautuivat etenemään itse Japaniin,
kamalammat menetykset vaikuttivat väistämättömiltä.
Meille kerrottiin,
että Japanin invaasion -
ensimmäinen maalla oleva yksimoottorinen pommittajalaivue.
Japanin kotisaaren invaasioon osallistuminen -
olisi sankarillista.
Tunsimme kaikki sen.
Mutta siihen mennessä vaistosimme voimakkaammin -
japanilaisvastustuksen outouden.
Pystyin kuvittelemaan, miten maanviljelijät -
yrittäisivät repiä sisukseni -
heinähangoillaan,
miten kauniilla tytöillä olisi kranaatti -
kiinnitettynä takamukseensa,
että kaikki olisivat vihollisia.
Liittoutuneet suunnittelivat aloittavansa Kyushun saarella -
1.11.1945.
Yli 500 000 japanilaissotilasta oli valmiina torjumaan hyökkäyksen -
ja toiset kuusi miljoonaa oli joko taisteluvalmiina -
tai valmiina kutsuttavaksi.
Naiset ja koululaiset harjoittelivat teroitetuilla bambukeihäillä.
Amerikkalaiset eivät odottaneet -
voivansa edetä suuremmalle Honshun saarelle -
ennen huhtikuuta 1946.
Entinen presidentti Herbert Hoover -
johti komiteaa, jonka mukaan puoli miljoonaa amerikkalaista kuolisi -
ennen kuin saaret valloitettaisiin,
samoin kuin kenties seitsemän miljoonaa japanilaista.
Sotasuunnittelijoilla oli eri arvioita,
mutta kaikki tiesivät,
että kuolleiden määrä olisi todennäköisesti suunnaton.
Tyynenmeren sodan loppuminen -
vaikutti olevan kaukana.
RANTA TOKIO - 5 037 KM
Sotilaat, jotka olivat sanoneet aiemmin: "Elossa kotiin -45",
alkoivat keksiä uusia iskulauseita: "Hommat jatkuu -46",
"Takaisin taivaaseen -47", ja jopa"Golden Gate -48".
Neuvostoliiton pääministeri on ainoa jäljellä -
kolmesta suuresta, Rooseveltista, Churchillistä ja Stalinista.
Presidentti Truman tervehtii pääministeri Attleeta.
Kolmen suuren konferenssissa Potsdamissa -
päätetään liittoutuneiden linjauksista.
Heinäkuun puolivälissä liittoutuneet tapasivat Saksan Potsdamissa -
ja päättivät sodan päättämisen ehdoista.
Japanin johtajien olisi hylättävä imperiuminsa,
jouduttava sotarikosoikeuteen,
suostuttava demilitarisointiin ja amerikkalaismiehitykseen,
kunnes uusi, demokraattisesti valittu hallitus astuisi valtaan.
"Jos he eivät suostu kaikkeen", julistuksessa varoitettiin,
"he voivat odottaa Japanin kotimaan täyttä tuhoa."
Japani päätti olla vastaamatta liittoutuneiden uhkavaatimukseen -
ja yritti sen sijaan houkutella Venäjää,
joka ei koskaan julistanut sotaa Japanin kanssa,
neuvottelemaan suopeammat antautumisehdot.
Suurin osa Japanin johtajista -
ei voinut kuvitella suostuvansa antautumaan -
huolimatta Japanin kansan tuskasta -
ja suuremmasta, vielä tuloillaan olevasta tuskasta.
USS Indianapolisin korjaukset valmistuivat 15.7.1945,
ja se oli valmis palaamaan sotaan.
Se sai käskyn noutaa erikoislasti Kalifornian Hunters Pointista.
Emme tienneet, mikä lasti oli.
Aluksella liikkui huhuja siitä, mitä kuljetimme.
Yksi huhu nousi muiden ylitse -
ja levisi ympäri alusta.
Sen mukaan kuljetimme -
tuoksuvessapaperia kenraali MacArthurille.
He valitsivat tiettyjä miehiä siirtämään lastia,
ja minä olin yksi heistä.
Minä autoin lastaamaan sen.
Indianapolis toi -
mysteerilastinsa 26.7. -
Tinianin B-29-tukikohtaan.
Sitten se lähti kohti Filippiinejä.
FILIPPIINIT MARIAANIT
Keskellä yötä neljä päivää myöhemmin -
katastrofi iski.
Pari minuuttia keskiyön jälkeen kova räjähdys iski.
Tipuin punkastani. En tiennyt, mitä tapahtui,
ja ensimmäinen asia, minkä keksin oli,
että boileri räjähti.
Japanilainen sukellusvene lähetti kaksi torpedoa -
Indianapolisin runkoon.
Ne katkaisivat sen lähes kahtia.
Laivalla oli 1 196 miestä.
Ensiminuutteina -
noin 300 heistä joko räjähti tai paloi kuoliaaksi.
Kapteeni käski loppuja noin 900 miestä hylkäämän laivan.
Olin arviolta seitsemän tai yhdeksän metriä ilmassa, kun hyppäsin.
Laitoin jalkani laivan kylkeä vasten, työnsin -
ja aloin uida, koska minulle oli sanottu,
että kannatti poistua laivan luota -
sen upotessa, koska se loisi valtavan imun.
Työnsin jaloillani ja aloin uida,
ja kun tein niin, laiva loittoni nopeasti,
koska se upposi.
Indianapolis upposi näkyvistä 12 minuutissa.
Miehet olivat yksin, hajallaan kilometrien alueella pimeää, tyhjää merta.
Monet olivat pahasti haavoittuneita.
Osalla oli murtuneita raajoja.
Kykeneväiset selviytyjät tekivät parhaansa pimeässä -
ja yrittivät tehdä kellukkeita -
sitomalla pelastusveneitä kelluviksi patjoiksi.
Aamu toi mukanaan kauhuja.
Päivänvalon myötä -
pystyin näkemään porukkamme.
Porukassa oli aluksi yli sata miestä.
Päivänvalon koitettua joku huusi -
todella kovaa: "Haita!"
Ympärillämme ui tosiaankin haita.
Hait uivat ympärillämme -
ja sitten yhtäkkiä ne sukelsivat -
ja alkoivat hyökätä tyyppien kimppuun.
Ja -
näin, miten ne hyökkäsivät parin metrin päässä olevien kimppuun.
Ne tarttuivat miehiin -
ja veivät heidät pinnan alle, eikä heitä nähty enää koskaan.
Näin vain,
miten vesi heidän ympärillään muuttui punaiseksi.
Ne hyökkäsivät joka päivä -
monta kertaa päivässä.
Jotkut hait uivat metrin päästä minusta -
mutteivät koskeneet minuun.
Kukaan ei tullut pelastamaan heitä.
Uppoavan laivan hätäsignaaleja pidettiin japanilaisten temppuna.
Olin vedessä neljä päivää ja viisi yötä.
Yhteensä vähän yli sata tuntia.
Meillä ei ollut ruokaa tai juomakelpoista vettä.
Osa meistä sekosi täysin.
He eivät tienneet, missä olivat.
He tunsivat kylmän veden jaloillaan -
ja sukelsivat juomaan sitä. He luulivat olevansa laivassa.
He tulivat takaisin pintaan ja sanoivat: "Tulkaa alas."
He luulivat olevansa laivassa.
"Tulkaa alas päällystön hytteihin.
Siellä on juoma-altaita, joissa on jäävettä."
Kun merijalkaväki lopulta tuli heidän avukseen 2.8.,
vain 321 miestä oli elossa.
Noin 880 miehistön jäsentä kuoli.
Osa tapahtuneista asioista -
tuntuu ennemmin unelta.
En tiedä, miten selvisin.
Kerron kaikille, että olin liian hapan haiden syötäväksi.
Viidentenä elokuuta,
kolme päivää Indianapolisin selviytyjien pelastamisen jälkeen,
tuntematon esine, jonka he kuljettivat Tinianiin,
laitettiin B-29:n kyytiin.
Lentokone oli nimetty pilotin äidin mukaan -
Enola Gayksi.
Kyse oli ydinpommista.
Sitä oli alunperin tarkoitus käyttää saksalaisia vastaan.
He olivat yrittäneet rakentaa omaa pommiaan -
mutteivät saaneet sitä valmiiksi ennen antautumista.
Amerikkalaisten pommi kehitettiin -
niin salaisesti, että uusi presidentti -
ei kuullut projektista ennen kuin astui virkaan.
Kun hänelle kerrottiin siitä,
Truman hyväksyi pommin käytön heti kun se olisi valmis.
Klo 8.15 aamulla 6.8.1945,
pommi putosi Enola Gayn -
pommiluukuista.
43 sekuntia myöhemmin -
yhdeksän kilometriä alempana -
mutta silti Hiroshiman kaupungin yläpuolella -
se räjähti ja muutti maailmaa ikuisesti.
Yksi pommi hävitti hetkessä -
40 000 miestä, naista ja lasta.
Seuraavina päivinä 100 000 muuta kuoli palovammoihin ja säteilyyn.
Toiset satatuhatta menehtyisivät -
säteilysairauteen seuraavan viiden vuoden aikana.
Puoli vuosisataa myöhemmin -
Hiroshiman kansalaiset kuolisivat -
pommin pitkäaikaissivuvaikutusten vuoksi.
Hävityksestä huolimatta -
japanilaiset eivät edelleenkään suostuneet liittoutuneiden ehtoihin.
Sitten Neuvostoliitto -
julisti sodan Japania vastaan 8.8.
Saaria kohtaan hyökättiin kahdelta rintamalta.
Venäläiset Julistavat Sodan Japaniin Ydinpommi Tuhosi Hiroshiman
Seuraavana aamuna klo 11.02 -
amerikkalaiskone pudotti toisen ydinpommin -
Nagasakin kaupunkiin.
Lähes 40 000 siviiliä kuoli heti.
Amerikkalaisilla ei ollut enempää pommeja,
eivätkä he voineet rakentaa uusia useampaan kuukauteen.
Mutta japanilaiset eivät tienneet sitä.
Tokiossa Japanin ylin sotaneuvosto -
oli jakautunut niihin, jotka halusivat jatkaa taistelemista,
ja niihin, jotka olivat valmiita luovuttamaan.
Sinä iltana neuvoston kuusi jäsentä -
vetosivat keisariin,
joka ratkaisi pattitilanteen.
Japani antautuisi.
Kaikki oli valmista Japanin maihinnousua varten.
Kun ydinpommi pudotettiin -
ja sota päättyi niin nopeasti, olimme ihmeissämme -
mutta iloissaan.
Poikamme tulevat kotiin!
Kukaan ei kuolisi enää.
Kaikki sukupolvestani ajattelevat,
että ydinpommi oli mahtavin keksintö.
Haastamme toisin väittävät.
Se toi kamalan sodan lopulta päätökseen.
Tunteeni olivat ristiriitaiset.
Ydinpommilla -
pystyi räjäyttämään kanssaihmisiäni,
joiden veri on yhtä punaista kuin minunkin,
joiden iho menee rakoille yhtä helposti kuin minun.
Toivoin, että sen voisi välttää.
Matemaattisten todennäköisyyksien mukaan -
tappamalla -
noin neljännesmiljoona japanilaista -
saatoimme pelastaa puoli miljoonaa amerikkalaista.
Matemaattisesti se on hyvä asia.
Mutta on vaikeaa uhrata toisia.
Japanin antauduttua Glenn Frazierin sotaleirin vartijat -
yksinkertaisesti poistuivat.
Hän ja toverinsa kulkivat järkyttyneiden siviilien keskuudessa -
ja menivät junalla Tokioon ja vapauteen.
"Luulimme, että japanilaiset eivät antautuisi koskaan.
Monet eivät suostuneet uskomaan sitä.
Istuimme äimistyneinä hiljaisuudessa ja muistelimme kuolleitamme.
Niin monta kuollutta.
Kuului pari ilonhuutoa,
mutta suurin osa hornasta selvinneistä istui hiljaa tyhjäkatseisina -
ja yritti ymmärtää maailmaa ilman sotaa."
Eugene Sledge.
JAPANILAISET ANTAUTUVAT
VOITTO! JAPANI ANTAUTUU
Olin San Franciscossa voitonpäivänä,
ja paikka pimahti!
Ihmisiä ilmestyi kaikkialta, joka ikkunasta ja ovesta -
sekä viemäristä.
Kadulla olevia pystyi kopeloimaan,
eikä kukaan sanonut mitään.
Isäni oli niin innoissaan, että hän juoksi huoneeseen -
ja täytti pistoolinsa ensimmäisestä maailmansodasta.
Menimme ulos.
Jos menee tutkimaan sitä atsaleapensasta,
sieltä voi yhä löytää luodit.
Hän ampui kuusi luotia atsaleapensaaseen,
toi pistoolin takaisin sisään -
ja sanoi minulle ja veljelleni: "No niin, jengi,
menemme keskustaan." Hän pisti äidin autoon,
ja ajoimme amiraali Semmesin patsaalle.
Isä ajoi sen ympäri kolme tai neljä kertaa ja soitti torveaan.
Kun lähdimme keskustasta,
ihmiset kiipeilivät patsaan päällä -
ja juhlinta oli alkanut.
Mutta minun isäni oli se, joka aloitti voitonpäivän juhlinnan.
SOTA PÄÄTTYNYT
Connecticutin Waterburyssa -
uutispojat kaupittelivat kaduilla Waterbury Americanin -
ylimääräistä painosta sodan päättymisestä -
minuutti presidentin virallisen ilmoituksen jälkeen.
Jokainen palolaitoksen sireeni ja tehtaan pilli alkoi soimaan.
Emme tunteneet ihmisiä, joita halasimme ja suutelimme.
Emme tunteneet heitä, eivätkä he tunteneet meitä.
Se oli iloinen hetki.
Se oli onnen hetki. Ajattelimme:
"Nyt poikamme tulevat kotiin."
Sinä iltana Waterburyn kirkossa ja synagogassa järjestettiin erikoispalvelus.
Kiitollisuuden merkkinä hyvistä uutisista -
eräät amerikanitalialaiset naiset kiipesivät -
Our Lady of Mount Carmel Church -kirkon kukkulalle polvillaan.
Se oli onnellista aikaa monelle.
Mekin olimme onnellisia, kun tiesimme, että siellä olevien -
poikien sota oli ohi.
Meille se ei ollut täynnä iloa,
koska tiesimme, että veljeni ei tulisi kotiin.
Sotamies Babe Ciarlo Waterburysta kuoli Italiassa -
Anzion hyökkäyksessä toukokuun 1944 lopulla.
Hänen äitinsä ei uskonut asiaa -
vaan tutki sanomalehtien kuvia toivoen näkevänsä vilauksen hänestä -
ja oli vakuuttunut, että armeija oli tehnyt virheen -
ja että jollain tapaa hänen poikansa palaisi kotiin hänen luokseen.
Se tapahtui lopulta kauan sodan päättymisen jälkeen.
Kamalin päivä oli se, kun hänen ruumiinsa tuotiin takaisin.
Menimme juna-asemalle,
ja kun hänen ruumiinsa otettiin ulos junasta, olimme kaikki siellä.
Menimme hautuumaalle, ja kun he ojensivat lipun äidille...
Koti
Purjehdimme Golden Gate -sillan ali -
San Franciscon lahdelle -
ja kun lähestyimme laituria,
siellä... Pala nousee kurkkuun.
Siellä oli Yhdysvaltain lippu,
joka liehui korkealla tuulessa Amerikan maaperällä,
ja se oli mahtavaa,
koska emme uskoneet palaavamme ikinä.
Siellä oli joukko sotavankeja.
Seisoimme siellä -
emmekä nähneet mitään kyyneliltä silmissämme.
Kun telakoiduimme, olin toinen, joka pääsi laivasta.
Kumarruin maahan ja suutelin sitä.
Jokainen laivasillalta laskeutunut sotavanki -
suuteli maata.
Paikalla ollut yleisö taputti joka kerta -
ja toivotti meidät tervetulleeksi kotiin.
Se oli maailman mahtavin tunne.
Glenn Frazierin perheelle Alabaman Fort Depositissa -
oli kerrottu virallisesti, että hän oli kuollut -
Filippiineillä.
Meille sanottiin, että voisimme soittaa kotiin -
hallituksen piikkiin.
Joten minä soitin kotiin.
Äitini vastasi puhelimeen.
Kerroin hänelle, kuka olin,
enkä minä tiennyt -
kirjeistä -
ja että heille oli kerrottu minun kuolleen.
Hän vastasi puhelimeen,
ja sitten hän pyörtyi ja puhelin mykistyi.
Sitten hänen sisarensa, joka oli vierailulla,
hänkin pyörtyi, kun kerroin, kuka olin.
Sitten vanhin sisareni otti puhelimen, ja hän pyörtyi.
Sitten tuli pitkä tauko, ja isäni vastasi puhelimeen.
Hän sanoi: "Kuka ihme siellä on?"
Kerroin hänelle. Käytin toista nimeäni kotona.
Se on Dowling. Sanoin: "Dowling tässä."
Hän sanoi: "No, minä tiesin, ettet kuollut."
Hän jatkoi: "Täällä on joukko kuolleita naisia.
Minun on nostettava heidät lattialta.
Odotahan.
Älä mene minnekään. Palaan kohta."
Hän haki kannullisen vettä -
ja kaatoi sitä heidän kasvoilleen.
Hän palasi ja sanoi:
"He taitavat herätä. Heidän silmänsä liikkuvat.
Osa liikkuu hieman.
He voivat puhua sinulle kohta."
Niin he saivat tietää, että olin San Franciscossa.
Syksyyn 1945 mennessä -
750 000 palvelushenkilöä -
palasi siviilielämään joka kuukausi.
TERVETULOA KOTIIN HYVÄÄ TYÖTÄ
Kotiinpaluu oli juhlahetki.
En tiennyt, miten reagoida siihen,
koska sitä oli nähnyt paljon kaikkea,
mitä ei ajatellut näkevänsä.
Joka tapauksessa,
en unohda, mitä äitini halusi nähdä.
Esimerkiksi minulla oli kengät jalassa.
Hän halusi nähdä, että minulla oli kaikki raajat jäljellä,
että minulla oli yhä jalkani.
Hän pysyi kanssani jonkin aikaa,
kunnes näytin hänelle, että minulla oli kaikki osat tallella.
Olkoon koti miten mahtava, miten pieni,
miten keskinkertainen tai miten suunnaton tahansa,
faktoista riippumatta sillä on ainutlaatuinen ominaisuus,
jota ei voi voittaa.
Koti on arvokkain asia, jota ihmiset kunnioittavat.
Sota pelasti Connecticutin Waterburyn -
ja teollisuudenalat, joiden takia sitä kutsuttiin messinkikaupungiksi.
Ensin sen työntekijät palasivat -
tekemään ruuveja, prikkoja, nappeja,
suihkupäitä, herätyskelloja,
lelulentokoneita, huulipunakoteloita -
ja cocktailravistimia, joita he tekivät jo ennen Pearl Harboria.
Mutta vuosien mittaan messinkiteollisuus heikentyi.
Samoin kävi messinkikaupungille.
Ray Leopold palasi kotiin hetkeksi ja muutti sitten pois,
aloitti liiketoiminnan -
ja lopulta ryhtyi varankerääjäksi hyväntekeväisyysjärjestölle.
Törmäsin nuoreen mieheen, joka oli erään melko hyvin tuntemani -
nuorukaisen veli.
Hän sanoi: "Missä joukoissa olit, Ray?"
Kerroin, että kuuluin 28. jalkaväkirykmenttiin.
Hän sanoi: "Niinkö? Veljeni kuului siihen joukkoon."
Kysyin, missä hänen veljensä oli. Hän sanoi: "Hän ei selvinnyt.
Hän on kuollut.
Hän kuoli taistelussa."
Sitten hän kääntyi ja sanoi:
"Kuuluit samaan joukkoon. Olet kotona, ja hän ei ole."
Hän ei päässyt yli ajatuksesta,
että joku niin rakas hänelle kuin hänen veljensä ei selvinnyt,
kun taas joku hänelle merkityksetön -
selvisi.
Sodassa on vammoja,
jotka eivät koskaan näy vammoina.
Ne ovat sisäisiä vammoja.
Me kaikki muutuimme.
Lähtiessämme olimme joukko pentuja.
Sodassa taistelivat pennut.
Palatessamme -
näytimme ehkä samalta, mutta tunsimme olomme erilaiseksi.
Luultavasti he luulivat, että olimme vain outoja.
"Mitä Quentille tapahtui? Mikä on vialla?"
Minä mietin: "Kukaan ei tiedä tai ymmärrä,
enkä osaa käyttää sanoja tarpeeksi hyvin kertoakseni heille."
Quentin ja Jackie Aanenson eivät palanneet isän farmille eteläiseen Luverneen.
Sen sijaan hän meni Louisianan yliopistoon -
ja sen jälkeen töihin vakuutusalalle.
Voittolaina Alkaa Maanantaina
"Luverne, Minnesota.
25.10.1945.
Yksi elävistä kuolleista -
palasi kotiinsa elävänä -
ja täynnä juhlamieltä.
Kun katsoo 70-kiloista kersantti Frank Lanea,
ei voi aavistaa,
että hän oli joskus yksi langanlaihoista, piinatuista sieluista,
jotka selvisivät ihmeen kaupalla -
Bataanin kuolemanmarssin kauhuista.
Tavallaan Yhdysvaltoihin ja Luverneen palaaminen -
on kuin hän nousisi jälleen kuolleista,
koska hänen täytyi tutustua niin moniin asioihin,
joita muuttuvassa maailmassa on tapahtunut.
Hänellä on paljon kerrattavaa,
koska hän menetti lähes neljä vuotta elämästään.
Neljä vuotta, jolloin hän laskeutui -
mustaan hiljaisuuden aukkoon -
eikä tiennyt mitään siitä, mitä maailmassa tapahtui.
Hän tiesi vain kamalan taistelunsa pysyäkseen hengissä."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Yli 1 000 Minnesotan Rock Countyn asukasta -
palveli sodassa.
Heistä 32 menetti henkensä.
KUNNIOITAMME NUORIAMME ARMEIJASSA
Heidän nimensä maalattiin -
puiseen kunniakääröön Luvernen kaupungintalon edessä.
Vuosien vieriessä Minnesotan talvet kuluttivat nimiä.
Eräänä vuonna monumentti siirrettiin uudelleen maalausta ja korjausta varten.
Jollain tapaa se katosi.
Toivoimme, että saisimme uuden elämän.
Muistan, kun ajoimme maatilalle sinä päivänä.
Se tuntui Liisa ihmemaassa -kirjalta.
Se oli mahtavaa.
Sascha Weinzheimer ja hänen perheensä -
lähes nääntyivät kuoliaaksi japanilaisten vankeina Manilassa.
He muuttivat heidän kuolleen isoisänsä farmille Sacramento Valleyyn.
Paluu oli jonkinlainen kulttuurisokki,
koska vaikka ruumis oli täällä, niin mieli oli muualla.
Sitten piti vielä sietää joidenkin -
täällä asuvien amerikkalaisten typeryyttä.
He kävelivät huoneeseen -
ja sanoivat: "Kerro meille kokemuksestasi."
Heti perään he sanoivat:
"Meillä oli kuponkeja,
joita piti säännöstellä,
ja sitten emme voineet mennä kaikkialle bensan takia."
Eli me välttelimme kaikkea.
Kun ihmiset puhuivat meille kokemuksistamme,
me sulkeuduimme,
koska he eivät halunneet kuulla siitä.
Sacramento muuttui sodan aikana pysyvästi -
pienestä osavaltion pääkaupungista suurkaupungiksi.
Myös osavaltion hallinto kasvoi.
Samoin Sacramenton rajamaiden sotilastukikohdat,
kylmän sodan syrjäyttäessä lopulta maailmansodan.
Kotiin palanneiden sacramentolaisten joukossa -
oli tuhansia amerikanjapanilaisia, jotka oli juuri vapautettu sisämaaleireiltä,
joissa heitä pidettiin vankeina vain heidän syntyperänsä vuoksi.
Oli vaikeaa saada kiinteistöt takaisin ja aloittaa elämän uudelleenrakentaminen.
100. ja 442. joukkueen miehet palasivat myös kotiin.
Neljä kertaa Italiassa ja Ranskassa loukkaantunut Robert Kashiwagi -
sai töitä Kalifornian tielaitokselta.
Kun saavuin liikkeeseen,
yksi työntekijä meni esimiehensä luo -
ja sanoi: "Kuule.
Jos tuo japsi tulee tänne töihin, otan loparit."
Esimies kertoi minulle siitä.
Sanoin: "No, minä läpäisin kokeeni -
ja palvelin ulkomailla ja uskoakseni -
tein sen, mitä piti, joten minä pidän tämän työpaikan -
ja jään tänne." Ja niin minä myös tein.
Koska minä jäin sinne, hän irtisanoutui.
Sitten kaikki alkoi muuttua paremmaksi,
ja ajan kuluessa asioista tuli helpompia.
Pystyin olemaan töissä 32 vuotta ja sitten jäin eläkkeelle.
"Junamatka kotiin oli nostalginen.
Olin ylpeä amerikkalainen,
mutta olin myös kotia kaipaava etelävaltiolainen.
Vaunupalvelija saapui -
ja huusi: 'Seuraavaksi Mobile!'
Kaverini huusivat: 'Sinun asemasi, Sledgehammer.'
Tunsin innostusta.
Lukemattomia kertoja vaikutti siltä,
etten eläisi ja näkisi seuraavaa hetkeä -
saati sitten selviäisi.
Nyt olimme saapumassa asemalle."
Kun Eugene palasi sodasta,
hän tuli suoraan luoksemme.
Muistan hänet hyvin,
kun hän tuli sisään univormussaan kunniamerkit yllään.
Ajattelin, että hänpä on komea.
Muistan ajatelleeni, että hän oli kasvanut.
Hän ei ollut enää pikkuveljeni Sidneyn nuori ystävä.
Yhtäkkiä lähelläni oli nämä kaksi miestä,
ja vaistosin jotain heistä molemmista.
Sen näki heidän kasvoiltaan.
Heidän kasvonsa olivat muuttuneet.
He eivät enää näyttäneet pojilta.
He näyttivät miehiltä, mitä he olivat.
Sota oli tehnyt Mobilesta kasvukaupungin,
mutta kun Eugene Sledge palasi kotiin,
noin 40 000 puolustusvoimien työpaikkaa olivat jo kadonneet.
Jotkut työläiset muuttivat kaupungista pikkukaupunkeihin,
missä he asuivat ennen sodan alkua.
Toiset muuttivat pohjoisen ja lännen suurempiin kaupunkeihin etsimään työtä.
Tummaihoiset veteraanit, jotka taistelivat vapauden puolesta ulkomailla -
kohtasivat palatessaan saman rotuerottelun, minkä he jättivät taakseen.
VÄRILLISET
VAIN VALKOISILLE
Oli inhottavaa ja mautonta -
huomata, että voiton hedelmät eivät kuuluneet kaikille.
En koskaan pitänyt yötyöskentelystä.
Poliisit pysäyttivät ja sanoivat:
"Hei, poika, minne matka?"
Nousin vastaamaan hänelle.
"Sinulla on hattu.
Ota hattu pois, kun puhut valkoiselle miehelle."
Ja sen sellaista.
Olin työskennellyt koko yön rautateillä.
Minulla ei ollut autoa, joten minun piti kävellä kotiin.
Itkin koko matkan.
Se satutti.
John Gray meni lopulta collegeen, ja hänestä tuli opettaja,
pidetty rehtori sekä yhteisöjohtaja -
50 vuoden ajaksi Mobilessa.
Katharine Phillips oli hetken aikaa lentoemäntä -
ja avioitui entisen merijalkaväen pilotin kanssa.
Hänen pikkuveljensä Sid,
joka oli kärsinyt valtavasti -
ensimmäisessä merijalkaväkidivisioonassa -
ja vannoi löytävänsä keinon tehdä jotakin asialle,
meni lääketieteelliseen ja ryhtyi lääkäriksi.
Mutta oli yksi henkilö, ketä hän ei voinut auttaa.
Ystäväni Eugene oli luultavasti -
paras ystäväni ikinä,
mutta hän ei pystynyt irrottamaan sodasta.
Hän ei pystynyt unohtamaan sitä. Se vainosi häntä.
"Kun kävelin Mobilen katuja,
siviilielämä tuntui oudolta.
Ihmiset säntäilivät kiireisinä mitättömien asioiden vuoksi.
Jotkut ymmärsivät, miten siunattuja he olivat, kun olivat vapaita -
eivätkä olleet kokeneet sodan kauhuja.
Heille veteraanit olivat kaikki samanlaisia,
riippumatta siitä, oliko selvinnyt tappavasta taistelusta -
tai istunut kirjoituskoneen ääressä univormussa."
Ennen sotaa Eugene Sledge oli innokas metsästäjä.
Nyt hän ei enää halunnut metsästää.
Hän oli tuntenut taistelussa samaa kauhua, mitä hänen kohteensa tunsivat,
kun hän ampui niitä, hän sanoi,
eikä hän kestänyt sitä, että ne eivät voineet ampua takaisin.
Painajaiset piinasivat häntä.
Hän suoritti kauppatutkinnon,
yritti uraa vakuutusalalla ja hylkäsi sen,
ja lopulta hänestä tuli biologi ja opettaja.
"Tiede oli pelastukseni", hän muisteli.
"Se auttoi pitämään muistot Peleliusta ja Okinawasta poissa."
Hänen vaimonsa sanoi: "Läheinen ja jatkuva luonnon tutkiminen -
piti hänet selväjärkisenä."
Mutta sota ei siltikään jättänyt häntä.
Hänellä oli pienet paperilaput,
joille hän kirjoitti päiväkirjaansa Tyynellämerellä,
ja lopulta hänen vaimonsa kannustamana -
hän teki niistä taistelumuistelmateoksen nimeltään -
With the Old Breed.
Kokemiensa kauhujen kuvaileminen -
salli hänen lopulta jättää ne taakseen.
Eugene Sledge kuoli vuonna 2001.
"Kunnes uusi vuosituhat saapuu -
ja maat lakkaavat orjuuttamasta toisiaan,
kaikkien on tarpeen hyväksyä velvollisuutensa -
ja olla valmis tekemään uhrauksia -
maansa puolesta kuten toverini tekivät.
Sota on raakaa ja kunniatonta haaskuuta.
Taistelu jättää lähtemättömän jäljen niihin, jotka joutuvat kokemaan sen.
Ainoat tasapainottavat tekijät olivat toverieni uskomaton rohkeus -
ja uskollisuus toisiaan kohtaan."
Eugene Sledge.
Sain sankarivastaanoton kotikaupungissani.
Frazier Kertoo Vankileiristä
Kaikki kohtelivat minua ystävällisesti.
Sitä ei voinut tietää, mitä tuleman piti.
Minä en tiennyt ennen kuin sen alkoi tapahtumaan minulle.
Glenn Frazier ja hänen veljensä O'Vaughn,
joka palveli armeijassa Pohjois-Afrikassa ja Italiassa,
sattuivat saapumaan kotiin Alabaman Fort Depositiin samana päivänä.
Frazier muisteli, että heidän äitinsä oli hämmentynyt saadessaan poikansa takaisin,
mutta hän muisti antaa heille molemmille -
kasan joululahjoja, jotka hän oli ostanut ja paketoinut -
muttei voinut lähettää sodan aikana.
Kun pojat astuivat kadulle,
heidän ystävänsä ja naapurinsa piirittivät heidät -
iloisina heidän paluustaan.
Ennen kuin Frazier liittyi armeijaan vuonna 1941,
hän oli myöntänyt koulukaverilleen -
rakastavansa häntä.
Hän odotti miestä kärsivällisesti yli kolme vuotta,
kunnes armeija kertoi virallisesti hänen perheelleen, että Glenn oli kuollut.
Frazier kysyi hänestä innokkaana.
Toivo siitä, että hän avioituisi tytön kanssa,
auttoi häntä selviytymään vankeudessa.
Hänen ystävänsä sanoi: "Ikävä kertoa tästä,
mutta hän menee sunnuntaina naimisiin."
Sinä iltana painajaiset alkoivat.
Se tuntui niin todelliselta.
Se esti minua nukkumasta.
Lopulta en edes halunnut mennä nukkumaan.
Hermoni vaivasivat minua.
En voinut kertoa kellekään.
En voinut...
Siihen aikaan, jos kävi psykiatrilla,
oli sitten armeijassa tai ei,
kukaan ei antanut töitä.
Veteraanijärjestön psykiatreista -
ei ollut apua.
"Käyttäydy normaalisti, ja olo tuntuu normaalilta", he sanoivat.
Frazier meni lopulta naimisiin, sai kaksi lasta -
ja pyöritti omaa rekkafirmaa.
Mutta sota ei jättänyt häntä.
Vihasin japanilaisia todella paljon hyvin pitkään,
ja viha oli syvällä.
Minusta vihani oli oikeutettua.
Mutta tuli aika, jolloin se ei -
vaikuttanut heihin. He eivät tienneet, että olin olemassa.
He olivat siellä pitämässä hauskaa -
ja hoitamassa asioitaan ja maataan kuntoon.
Minä olin täällä ja vain vihasin ja vihasin -
ja näin painajaisia ja niin edelleen.
Minun piti päästä eroon siitä.
Minun piti irrottaa siitä,
koska se tuhosi minut täysin
Minä rukoilin, ja saarnaajan avulla -
pääsin tilaan, jossa eräänä aamuna herätessäni -
tunsin oloni hieman levänneeksi.
Minun sotani kesti toiset 30 vuotta.
Sodan unohtaminen ei ollut vain mahdotonta vaan myös epäjaloa.
Se ei vaikuta minuun kovin usein, vain silloin kun puhun siitä näin,
mitä teen itse asiassa harvoin.
Se vain ei koskaan mene pois.
Se täytyy kestää samaan tapaan kuin sitä kesti itse sotaa.
Ei ole vaihtoehtoa. Muistoja ei voi pyyhkiä pois.
Ei voi pyyhkiä pois sitä, mitä aikanaan tunsi -
tai mitä tiesi toisten tuntevan.
Se on osa elämää.
Ja kaiketi se tekee hyvää.
Kaikille amerikkalaisille, jotka kävivät läpi hirveän konfliktin,
kaikille isille, pojille ja veljille, jotka katosivat tai haavoittuivat -
sekä kaikille niille, joiden ainoa kosketuspinta taisteluihin -
oli radion kuunteleminen tai paikallislehden lukeminen,
se on tähän päivään asti ollut sota.
Nuorukaiset, jotka palasivat sodasta kotiin, olivat naapureitani,
kun olin nuori vaimo,
ja he elivät sodan.
He menivät naimisiin, perustivat kodin.
Me kaikki elimme ihanassa naapurustossa,
jonka kodit rakennettiin sotilaille.
Ja joka ilta, kun saimme lapset nukkumaan,
me kokoonnuimme yhteen, ja pojat vaihtoivat tarinoita.
Se oli hienoa viihdykettä.
Naapurin poika taisteli Pattonin kanssa Euroopassa.
Poika kadun toiselta puolelta oli D-Dayssä -
ja piti kiinni puolitelavaunun konekivääristä.
Vasta kuuden kilometrin päässä sisämaassa -
hän pystyi irrottamaan vaunusta.
Hän pelosta kankeana.
Kulman poika oli lääkintämies -
ja selvisi Euroopan taisteluista.
Me vaimot istuimme ja kuuntelimme.
Opimme lisää miehistämme ja heidän teoistaan -
kuuntelemalla, kun he vaihtoivat tarinoita.
Tajusin vanhempana,
että se oli parantavaa heille.
Sodan dynamiikka on niin intensiivistä -
ja draama niin -
tunteellisen hypnoottista,
että on vaikea jatkaa normaalia elämää -
ilman tunnetta, että jotain puuttuisi.
Minun elämäni on ollut ihanaa.
Minulla on mahtava perhe,
ja minä olen nauttinut elämästäni.
Mutta on hetkiä,
jolloin joudun jälleen pyörteeseen.
Kokemuksen intensiteetti -
on niin musertava ja pelottava,
että siitä on vaikea päästää irti.
"Luverne, Minnesota.
Koko viikon päässäni on soinut 'Jouluyö'.
Olen etsinyt joulutarinaa.
Jostain syystä se pakenee aina minulta.
Palvelusmiehet ovat käyneet -
ja kertoneet, miten he viettivät viime joulun ulkomailla.
Heistä ei tarvitse kirjoittaa tarinaa.
Tarina heidän kotona olemisen onnestaan -
oli kirjoitettu heidän kasvoilleen maailman nähtäväksi.
Nyt meidän on aika -
toivottaa teille kaikille hyvää joulua.
Olkoon joulun ilo, rauha ja kauneus -
teidän kaikkien kanssa -
joka ikinen päivä tulevana vuonna."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Tuhannet sotaveteraanit kuolevat päivittäin.
Tämä elokuva on omistettu heille, jotka taistelivat ja voittivat -
tämän tarpeellisen sodan puolestamme.
Tekstitys: Pauliina Munukka